PERSONALITĂȚI

Petrache Poenaru

Născut la 10 ianuarie 1799 în comuna Beneşti (Vâlcea) dintr-o veche familie de boiernaşi scăpătaţi.

Tatăl său Constantin zis Dincă Poenaru a ocupat rangul de al doilea vistier (rang mic de boier).

Constantin a fost căsătorit de două ori, prima dată cu Manda fiica stolnicului Dincă Zătreanu din Hălăngeşti şi a doua oară cu Smaranda Otetelişanu fiica lui Ioan Barbu Otetelişanu şi a Mariei State Sacateanu.

Copii lui Constantin (Dincă) Poenaru au fost: Evgheniţa, Gheorghe, Petrache, Toma, Sevasta şi Constantin.

Dincă Poenaru, tatăl lui Petrache a murit relativ tânăr în 1825 pe vremea când Petrache era la studii în străinătate.

Copilul Petrache a vădit de mic o inteligentă şi o curiozitate puternică.

De la cinci ani a fost trimis la şcoală la Brădeşti, primul dascăl fiind grec. Atât de mare i-a fost strădania dascălului şi atât de receptiv a fost Petrache, încât peste cinci ani Petrache vorbea mai bine greceşte decât româneşte.

În 1809 mama sa îl încredinţează pe Petrache fratelui său, inginerul Iordache I. Otetelişanu care l-a învăţat carte românească.

În 1812 Petrache Poenaru este primit ca bursier la Şcaoala laică din Craiova, care funcţionase până în 1812 ca seminar (Şcoala mânăstirii Obedeanu), unde a rămas până în 1816.

După 1816 ocupă slujba de copist în cancelaria Episcopiei Râmnicului din Craiova.

Apreciind însuşirile cărturăreşti şi inteligenţa lui Petrache Poenaru, mitropolitul Dionisie Lupu îi face recomandare către Şcoala Domnească Sf. Sava unde va fi elev 1818 şi profesor 1819.

În 1821 devine secretar şi om de încredere al lui Tudor Vladimirescu.

1821-1822 învaţă limba germană la Sibiu.

Noiembrie 1822-sept. 1824 studii la Academia Universităţii din Viena.

În 1824 a plecat la Viena pentru a urma cursurile universitare de limbile elina, latina, matematici și fizica. În acelasi timp frecventa și cursurile de inginerie la Politehnica din Viena.

În anul 1826 a plecat la Paris, pentru a studia la Școala Politehnică și la Școala de Aplicațiuni a Inginerilor Geografi (cartografi), lucrând practic pe teren sub conducerea lui L. Puissant, membru al Academiei Franceze, la intocmirea de hărți topografice.

În Franța nu se limitează doar la întocmirea hărților studiază fizica, chimia “mehanica”, “iconomia rurală”, vizitează fabrici pentru prelucrarea pieilor de animale, pentru producerea zahărului și pentru producția de pluguri, fabrici pentru producerea uleiurilor, mine, ateliere de mătăsuri, ferme Agricole, fabrici de hârtie desenează mecanisme și unelte,

În perioada studiilor de la Paris descrie primul stilou din lume (Condei portăreţ fără sfârşit alimentându-se el însuşi cu cerneală), prin brevetul de invenţie nr. 3208/25.05 1827.

Petrache Poenaru este primul român care a călătorit cu trenul. La 27 octombrie 1831 tânărul Petrache Poenaru, aflat în călătorie de studii în Anglia, spunea printre altele: „Am făcut această călătorie cu un nou mijloc de transport, care este una din minunile industriei secolului… douăzeci de trăsuri legate unele cu altele, încărcate cu 240 de persoane sunt trase de o singură mașină cu aburi”…

1 februarie 1832 este numit inspector al şcolilor.

5 mai 1832 profesor de fizică şi geometrie la Colegiul Sf. Sava.

Septembrie 1832 este numit director la Eforia Şcoalelor., unde va rămâne până în 1848.

1833 elaborează un regulament de organizare a şcolilor („legiuirea specială” a învăţământului). Primul capitol al regulamentului se ocupa cu fixarea celor patru mari ramuri ale învăţământului: şcolile începătoare, numite la început școli primare; şcolile umanioare, învăţământul complimentar pe care-l numise filozofic şi cursurile speciale cărora el după ce văzuse în Franţa le spuse facultăţi. La aceste patru mari împărţiri ale învăţământului Poenatru adăugase cursuri libere de istorie naturală, agricultură, astronomie populară şi limbi străine (greaca modernă, slava şi rusa).

Regulamentul şcolilor întocmit de P. Poenaru se sfârşea printr-o serie de dispoziţii generale cu privire la biblioteci, laboratoare, burse în străinătate şi la premii pentru traduceri şi lucrări.

Petrache Poenaru a mers cu elevii în practica topografică, s-a preocupat de înzestrarea școlii cu aparatură de laborator (teodoliți, mașini electrostatice, barometre, grafometre, alidade, lunete, pantograf, planșete, etc)

Între 1834-1836 a insistat pentru introducerea sistemului metric zecimal în Ţara Românească.

Începând din toamna anului 1837 Petrache Poenaru a luat măsuri pentru înfiinţarea unui număr cât mai mare de şcoli săteşti.

1841 Petrache Poenaru este ales deputat de Dolj în Adunarea Obştească.

1842 Petrache Poenaru este ales secretar în Adunarea Obştească.

A contribuit la găsirea Tezaurului de la Pietroasa.

A făcut parte alături de Cezar Boliac şi părintele Ioan (egumenul de la mânăstirea Snagov, cunoscut sub numele de Ioasaf Snagoveanu) din Comisia pentru eliberarea robilor (26 iunie 1848).

1842-1843, 1850-1854, 1855-1856 este „cap de secţiune la Secretariatul Statului”.

1843 -1848 „Directore la Ministerul Cultului”.

La 20 octombrie 1850 este numit membru al Eforiei Scolilor Naționale, avand ca sarcină să urmarească aplicarea Regulamentului de funcționare a școlilor din Țara Românească, semnat de domnitorul Barbu D. Știrbei la 17 octombrie 1850 și în care se prevedea să se inființeze o „Facultate de știinte eczacte cu 3 secții: pentru topografi; ingineri de poduri și sosele; arhitecți“. Ca urmare a implicarii directe a lui Petrache Poenaru, cursurile Școlii de Poduri și Șosele încep în ianuarie 1851.

1854-1855 este ataşat la Comisiunea Documentară pentru regularea şi înscrierea documentelor mânăstireşti.

1856-1858 director la Departamentul Externelor.

Petrache Poenaru a fost printre puţinii care au alcătuit cărţi de şcoală: Geometria (1837), Elemente de Algebră (1841), Vocabular franțezo-român (1840 vol 1) și (1841 vol 2), care este de fapt un dicționar cu definiții care au rămas neschimbate zeci de ani.

A iniţiat şi a condus ziare: „Muzeul Naţional” în 1836, „Muzăul naţional ilustrat săptămânal de ştiinţe, agricultură, industrie, literatură şi artă” în 1857.

A fost ales membru corespondent al Societăţii naturale din Paris 1838, şi membru corespondent al Societăţii de agricultură şi arte din Paris 1838, iar la 1 septembrie 1839 este ales membru al Societăţii de arheologie din Atena.

A fost răsplătit cu titlurile: Mare comis 1834, Mare culcer 1841 și Agă 1851.

A tipărit gazeta Învăţătorul satului între anii 1843-1848.

În şedinţa din 10 septembrie 1870 este ales membru activ al Societăţii Academice Române viitoare Academie Română. Primirea oficiala a fost programata pentru 8 septembrie 1871, dar, Petrache Poenaru fiind bolnav, discursul de receptie, intitulat Gheorghe Lazar si Scoala Romana, a fost citit de prietenul sau Gheorghe Sion.

S-a stins din viaţă la 2 octombrie 1875.

Gheorghe Lazăr

Gheorghe Lazăr a fost cărturar, pedagog, teolog şi inginer român, considerat fondatorul învăţământului în limba naţională din Ţara Românească.

S-a născut la Avrig şi a făcut studiile la Sibiu, Cluj şi Viena. În anul 1816 a venit la Bucureşti unde i-a cunoscut pe boierii efori ai Şcolii din Ţara Românească pe lângă care a stăruit pentru crearea unei şcoli superioare moderne în limba română.

După ce s-au convins de pregătirea lui Gheorghe Lazăr, boierii efori au înaintat domnitorului Ion Gh. Caragea pe 10 decembrie 1817 o anafora prin care se propunea înfiinţarea unei şcoli domneşti unde „un profesor să fie însărcinat cu exercitarea ucenicilor la măsurarea câmpului”.

Prin opisul din 15 decembrie 1817 Caragea Vodă a aprobat această anaforă şi a poruncit să se facă cunoscută hotărârea domnească în toate judeţele ţării.

Cursurile au început în august 1818 la „Şcoala Academicească pentru Ştiinţele Filosoficeşti şi Matematiceşti” de la Academia Domnească Sfântul Sava din Bucureşti, unde s-au pregătit primii ingineri hotarnici care au studiat în Ţara Românească.

La 30 decembrie 1818, Gheorghe Lazăr lansa o înştiinţare către toţi locuitorii Bucureştiului prin care îi informa despre deschiderea noii şcoli spunând : „Măria Sa […], după ce a privit celelalte popoare şi limbi, mai ales evropeneşti (afară de limba cea ţigănească) toate se află bine împodibite cu şcoli mari şi Academii de ştiinţe strălucitoare, chiar în limbile lor, pentru procopsirea tinerilor, cu dreptu au judecat că cu ruşine vine unui popor şi neam ce este aşa vechi şi înzestrat cu toate rodurile pământului, precum şi cu toate darurile duhovniceşti, cu un cuvânt neam împărătesc şi care acum se află însuşi supt ocârmuirea prea înaltului schiptrul Măriei Sale, să nu aibă şi el o şcoală mai de treabă , o Academie cu ştiinţă, chiar în limba maicii sale, şi să se lase mai slab, mai scăzut şi mai batjocorit de toate celelalte limbi şi popoară ale feţei pământului”, iar pe tineri îi îndeamnă: „Veniţi toţi, de toate părţile şi de toată starea, veniţi la izvorul tămăduirii! La muzeul înfloririi!”.

Unul dintre boierii efori, Constantin Bălăceanu, care ştia că Gheorghe Lazăr este un bun topograf, căci îi făcuse ca probă un plan întocmai ca altul (al unui neamţ), pentru acelaşi loc (neamţul ridicând planul mult mai înainte), îi zice: „inginerie vrem noi, dascăle; să ne măsoare băieţii moşiile, şi de inginerie apucă‑te să‑i înveţi, căci socoteala o învaţă ei în toate băcăniile.”

Astfel, în programul (planul de învăţământ) anunţat, se găseau printre alte materii: aritmetica cu toate părţile ei, geometria teoreticească, trigonometria, algebra, gheodezia sau inţeneria cu iconomia şi arhitectura.

Gheorghe Lazăr a elaborat mai multe manuale prin traducerea sau compilarea celor utilizate în Europa, contribuind la crearea terminologiei ştiinţifice şi tehnice în limba română. A introdus discipline de studiu noi, precum geometria, filosofia, geografia, gramatica şi termeni precum adunare, scădere, înmulţire, împărţire, latură, triunghi, sinus, cosinus, punct, linie, poligon, trapez care îşi păstrează forma şi azi.

Nicolae Vasilescu Karpen

Nicolae Vasilescu Karpen s-a născut la 28 noiembrie 1870 în Craiova.

A urmat cursurile primare și liceale la liceul Carol I din localitatea natală, unde s-a numărat an de an printre premianți.

După absolvirea liceului a frecventat cursurile Școlii Naționale de Poduri și Șosele, pe care a absolvit-o în anul 1891, ca șef de promoție.

După terminarea studiilor la Școala Națională de Poduri și Șosele a fost angajat la Ministerul Lucrărilor Publice unde s-a ocupat de lucrări inginerești rutiere și feroviare.

În anul 1899 pleacă la Paris pentru a-şi continua pregătirea la Şcoala Superioară de Electricitate, pe care a absolvit-o în 1901. În 1902 a absolvit şi Facultatea de Ştiinţe din Paris luându-și licenţa în fizică, mecanică şi matematică.

Şi-a continuat studiile şi cercetările pentru doctorat cu profesorii Gabriel Lippmann, Henri Poincaré şi Henri Moissan, obtinând titlul de doctor în anul 1904, cu teza “Cercetări asupra efectului magnetic al corpurilor electrice în miscare”. Teza, devenită clasică, l-a facut cunoscut pe inginerul fizician în comunitatea ştiinţifică mondială. Universitatea din Lille i-a incredintat Catedra de electrotehnică, la care a predat numai un trimestru.

Animat de patriotism în anul 1905 s-a întors în ţară și începe să predea cursul de electricitate şi electrotehnică la Școala Națională de Poduri și Șosele. Va preda acest curs timp de 35 de ani. Ca dascăl N. V. Karpen avea o prestanță impunătoare, un calm proverbial și o vorbire moderată. Își pregătea lecțiile cu minuțiozitate, se documenta, își sistematiza materia în așa fel încât studenții să jungă la esența fenomenelor.

În anul 1918 a fost numit Director al Școlii Naționale de Poduri și Șosele. Din această calitate , împreună cu alți profesori, elaborează un studio aprofundat pentru înființarea Școlilor Politehnice în România, punând bazele învăţământului ingineresc modern, caracterizat printr-un conţinut complex, cu mai multe specialităţi.

A fost primul Rector al Școlii Politechnice din București, deţinând această funcţie din 1920 până în 1940. A acordat o importanţă specială lucrărilor practice de laborator, practicii în producţie, desfăşurată pe perioada vacanţei de vară, a introdus în Planul de învăţământ cursuri cu profil economic, administrativ şi juridic, cursuri pentru învăţarea limbilor străine. A înfiinţat doctoratul în inginerie.

A avut contribuţii teoretice şi practice originale în domeniile: electricitate, electrostatică, electromagnetism, telegrafia fără fir, pile electrice, aerodinamică, termodinamică, în electrochimie şi chimia fizică. În 1909 a propus, în premieră, printr-o notă intitulată „Asupra telefoniei la mare distanţă” şi adresată Academiei de Ştiinţe din Paris, folosirea curenţilor purtători de înaltă frecvenţă pentru telefonia prin cablu la mare distanţă, procedeu folosit în telefonia fără fir.

Începând din anii `20 Nicolae Vasilescu Karpen a făcut cercetări cu numeroase pile electrice, încercând să creeze dispozitive care sa producă energie „la nesfârșit”. În anul 1925 Karpen a publicat o lucrare sub titlul „Mişcarea perpetuă de speţa a 2-a este o consecinţă necesară a atomisticii”. În anul 1956 N.V. Karpen a conceput un prototip numit în literatura de specialitate pila K2 (Pila Karpen) pe care o numeşte o „pilă termoelectrică cu temperatură uniformă”. Explicația dată de Karpen pentru funcționarea acestei pile a surprins lumea științifică și crează controverse și astăzi la peste 60 de ani de la construcție.

Nicolae Vasilescu a fost membru corespondent al Academiei Române din 1919 și membru titular din 1923. A fost, de asemenea, în două rânduri (1 iunie 1929 – 30 mai 1932; 31 mai 1941 – 2 iunie 1944 ) vice-preşedinte al acestei înalte instituţii de ştiinţă şi cultură a ţării. A fost membru de onoare a numeroase foruri ştiinţifice de peste hotare, între care şi cunoscuta Societate a Electricienilor Francezi.

A încetat din viaţă la 2 martie 1964 la Bucureşti.

Costin Nenițescu

Costin Nenițescu a fost unul dintre cei mai importanți profesori de chimie pe care i-a avut România.

A fost fondatorul și promotorul unor noi ramuri ale chimiei în România și membru al Academiei Române.

S-a născut la 15 iulie 1902 la București fiind fiul lui Dimitrie S. Nenițescu, doctor în drept și științe politice, secretar general în Ministerul de Interne, Ministru al Industriei și deputat.

După ce a absolvit Liceul Gh. Lazăr din București a fost admis la „Eidgenossische Technische Hochschule” din Zürich, unde îi va avea ca profesori pe celebri Peter Debye și Hermann Staudinger, ambii viitori laureați ai Premiului Nobel.

În iarna anului 1921/1922 îl găsim pe Costin Nenițescu la Technische Hochschule, München unde va rămâne până la terminarea studiilor universitare și a doctoratului (1925).

La München activau în acel timp trei mari chimiști organicieni: Richard Willstätter (Premiul Nobel, 1915), Heinrich Wieland (Premiul Nobel, 1927) și Hans Fischer (Premiul Nobel, 1930). Dintre acești trei profesori, Costin Nenițescu este impresionat îndeosebi de Hans Fischer. Mai târziu, despre aceștia, C. Nenițescu spunea :” De la Fischer am învățat meseria de chimist, de cercetător…am învățat cum se pune problema în cercetare, ce poți să cercetezi și ce nu trebuie să cercetezi, unde să începi și unde să te oprești”.

Costin Nenițescu își susține dizertația la 19 februarie 1925 la Technische Hochschule, München și obține titlul de doctor inginer cu mențiunea maximă (reușit cu distincție), când nu împlinise 25 de ani.

În primăvara anului 1925 se întoarce în țară și își începe cariera didactică ca asistent suplinitor la laboratorul de Chimie Organică al Universității din București. În perioada 1925-1935 va preda cursurile de chimie organică și chimie generală la Universitatea din București.

În anul 1928 publică primele ediții ale tratatelor de „Chimie organică” și „Chimie generală”. Mereu refăcute de autor aceste cărți reprezintă și astăzi cărți de referință pentru studenții de la facultățile de chimie din România.

În luna februarie 1935 ocupă, prin concurs, catedra de „Chimie organică și aplicațiile ei” la Școala Politehnică din București. La 1 noiembrie 1936, C. Nenițescu este numit, prin Decret Regal, profesor definitiv la aceeași catedră. Va rămâne timp de 35 de ani la această catedră la Școala Politehnică din București și apoi la Institutul Politehnic din București.

Pătruns de importanța problemei organizării învățământului pentru viitorul țării, profesorul Nenițescu a propus o reformă a învățământului superior chiar în plină epocă comunistă. Studiind învățământul din S.U.A. și Germania, el făcea propuneri dintre care unele sunt valabile și astăzi:

– reducerea numărului de cursuri și cel al orelor de predare;

– creșterea numărului orelor de laborator, organizarea de laboratoare permanent deschise;

– organizarea mai bună a orelor de laborator, studenții trebuind să execute lucrări individuale și nu pe grupe;

– transformarea seminariilor în instrumente didactice eficiente; toate cadrele didactice, inclusiv profesorii, ar trebui să îndrume cursurile de seminarii;

– introducerea unui sistem divizat în trei cicluri; introductiv (un an), ciclul A (doi ani) și ciclul B inclusiv diplomă (doi ani). Studenții care nu promovează în ciclul B vor primi titlul de inginer adjunct sau un alt titlu similar etc.

Prin cercetările sale, Costin Nenițescu și-a adus o contribuție importantă în domeniul chimiei organice teoretice și aplicative, axate în special pe chimia hidrocarburilor (reacții Friedel – Crafts, în seria alcanilor, cicloalcanilor și alchenelor; chimia ciclobutadienei, a carbocationilor și a indolului), lucrări de pionierat privind reacțiile catalizate de clorura de aluminiu: izomerizarea hidrocarburior saturate cu oxid de carbon și natura intermediarilor carbocationici prin care ea are loc, cercetări în domeniul compușilor ciclobutanici etc.

A fost atât membru al Academiei Române cât și al Academiei Leopoldina (1963), al Academiei germane de științe din Berlin (1964), al Academiei de științe din München (1965), al Academiei Saxone de științe din Leipzig (1966), al Academiei de științe din Moscova (1966), al Academiei de științe din R.P. Polonă (1967) și al Academiei de științe din R.P. Ungaria (1970).

Costin Nenițescu a încetat din viață la 28 iulie 1970.